- Пратите наше садржаје преко иновационог руског сервиса Telegram! Сви наши најновији и најактуелнији текстови стижу директно на ваш паметни телефон! Ако Фејсбук одбија да дели наше објаве, уз Телеграм смо увек са вама!
Када су 1965. године Црвеним тргом прошле џиновске ракете са нуклеарним бојевим главама, на трибинама су међу гледаоцима били и амбасадори других држава. Саме размере тих ракета су совјетском гледаоцу уливале страхопоштовање, а страном посматрачу су уносиле немир у душу.
Совјетски радио-коментатори су ишчитали припремљени текст: „Параду импресивне борбене моћи крунишу џиновске орбиталне ракете. Њихово опслуживање је у потпуности аутоматизовано. Домет ових ракета нема граница...“
Getty Images
Био је то несумњиво нови тријумф совјетског наоружања. Бар тако је то приказано у јавности. Масивно оружје са огромним цевима и балистичким ракетама представљеним као „одговор из космоса“ који може да дохвати сваку тачку на планети изашло је на калдрму испред зидина Кремља и одмах се преселило на прве странице стране штампе. Ретко коме је могло пасти на памет да се не ради о правом оружју, него о обичној имитацији.
Зашто је то било потребно?
Global Look Press
Ту тајну је тек после распада Совјетског Савеза открио Владимир Семичастни, бивши шеф КГБ-а и један од организатора уклањања Никите Хрушчова са позиције генералног секретара ЦК КПСС-а. „Током 1960-их су ракете изазивале огромно интересовање. Сваки пут кад се помену, и утолико пре кад се појаве, свима би застао дах“, написао је он у својим мемоарима „Специјалне службе СССР-а у тајном рату“.
„Ми смо редовно, отприлике једном у две или три године, званично саопштавали о томе како смо направили нови тип ракета. Убрзо затим бисмо их приказали на паради на Црвеном тргу. Само мали број људи је знао да су поједини типови ракета обична имитација, нешто попут ’Потемкинових села’, и да то уопште не може да полети. Модели на тегљачима су били макете, а не ракете“, тврди аутор.
Getty Images
На питање зашто је таква представа била потребна Семичастни је одговарао да западне обавештајне службе нису могле лако да процене потенцијал совјетске армије, јер је то била строго чувана тајна. Најмоћније оружје је држано у хангарима, тако да ни из шпијунских сателита није могло да се види. Нико није знао чега има у тим хангарима и колико га има. Једина прилика да се стекне „увид“ у тренутно стање биле су војне параде 1. маја на Међународни празник рада и 7. новембра на Дан Велике октобарске револуције, када су на Црвени трг извожена најважнија достигнућа војне индустрије (војна парада 9. маја на Дан победе раније је организована само у јубиларним годинама).
Getty Images
Совјети су видели да „непријатељ“ нема никакву могућност да прати стварно стање, па су одлучили да му „бацају прашину у очи“.
Грандиозна дезинформација
Лав Носов / Sputnik
Све је било осмишљено до најситнијих детаља. Пре свега, дезинформацијом се бавио лично први секретар ЦК КПСС-а Хрушчов. Он је, на пример, 1962. године у Кремаљској конгресној дворани одржао ватрени говор посвећен „глобалним ракетама“ ГР-1.
Концепција „глобалне ракете“ ослањала се на сличан амерички пројекат, који није имао добру перспективу па стога није ни реализован будући да би до СССР-а стигле и постојеће интерконтиненталне и балистичке ракете. Совјети нису имали такву предност, па су одлучили да реализују пројекат „глобалних ракета“. Он се састојао у томе да се ракета са нуклеарном бојевом главом избаци у орбиту, а затим да се по потреби на одговарајући сигнал сјури на циљ. Таква ракета није имала ограничени домет и правац будући да је сваки објекат на планети био доступан за напад.
Getty Images
„Са глобалном ракетом средства за брзо откривање ваздушног напада губе значај. Глобалне ракете се не могу на време открити, тако да се не могу обавити ни припреме за заштиту од њих“, рекао је тада Хрушчов. Он је о ракети ГР-1 говорио као о нечему што већ постоји. А заправо је блефирао, јер у тренутку када је држао говор конструкторски биро чак није припремио ни извештај о истраживањима. Благо речено, било је још рано говорити о томе шта таква ракета може да уради, а шта не може.
Али јавни наступ је имао ефекта. Стране обавештајне службе су озбиљно приступиле трагању за подацима о ракети ГР-1, и чак су јој дале назив SS-X-10 Scrag. А када је 1965. године тобожњи „примерак“ истеран на Црвени трг, више није било никакве сумње да су Совјети заиста направили ту ракету.
Борис Кауфман / Sputnik
Поред тога, свака слична мистификација је планирана као представа у неколико чинова. После параде је ту макету у природној величини требало претерати на једну московску железничку станицу јер је било јасно да службеници амбасада прате њено кретање. Наиме, по железничкој станици се могло закључити на коју страну ће ракета бити усмерена. Кијевска железничка станица је значила да ће одредиште бити војна база у Источној Европи.
„Прислушкујући телефонске разговоре војних аташеа и пратећи њихова службена путовања ’трагом’ ракете схватили смо колико је наш подухват био успешан. И наши агенти из других земаља су јављали шта је успело, а шта не“ пише Семичастни.
Оружје које никада није било у функцији
О. Иванов / Sputnik
Глобална ракета је само један у мноштву примера. Слично је било са стратешким ракетама РТ-15 и РТ-20. Самоходни тегљач је носио ракету дугачку 18 метара. То оружје је чак и на први поглед деловало застрашујуће. Али на тестирању није било успешно, тако да није ни увршћено у арсенал совјетске армије.
Getty Images
Слично је прошло и оруђе 2Б1 „Ока“. То је био џиновски минобацач на гусеницама. Теоријски гледано, он је могао да испали пројектил са нуклеарним пуњењем на циљ удаљен 50 километара. Међутим, трзај је био толико јак да су од њега страдали мотор и мењач, а гусенице су под превеликом тежином морале да се мењају на сваких 20 километара. Због свега тога је нуклеарни минобацач фактички био само за једну употребу. У мају 1961. године шест таквих минобацача је прошло Црвеним тргом, а већ у јулу исте године се одустало од овог оружја.
Getty Images
На паради 1954. године представљен је бомбардер М-4. Он је могао да носи ракете са нуклеарним пуњењем, а конструкција шасије омогућавала му је да узлети са залеђених аеродрома на Чукотки, близу САД. Међутим, било је много недостатака, тако да је овај модел преуређен у авион за пуњење горива у лету.
Што се тиче ракете ГР-1, дошло је до застоја у производњи мотора, а поред тога је било и много техничких кварова када је модел требало да стартује. Додуше, чак и да је све функционисало како треба није било више потребе за тим оружјем јер је блеф „упалио“, тј. Вашингтон је пристао да потпише Споразум о неширењу нуклеарног наоружања, тако да је даљи рад на фаличном пројекту ГР-1 обустављен.